Vi er i Soundwave Studios. Dette er øvingslokalene -
- der mange av thrashbandene i Bay Area har øvd i mange år.
Jeg har lenge hatt lyst til å komme hit og se stedet med egne øyne.
Testament. En god start.
Exodus.
En Vogue. Ikke spesielt thrash.
Thrash er en av de raskeste og mest aggressive metal-undersjangerne.
Selv for innbitte metalfans er det for heavy.
Hvordan kunne denne ekstreme musikken få så mange fans og skape store band -
- som Metallica, Megadeth og Slayer?
Og hvordan forble den levende mens andre undersjangrer døde ut?
Norske tekster: Kai Skagestein
Thrash dukket opp tidlig på 80-tallet og var mer ekstrem enn tidlige metalstiler.
Man hadde tekster om krigføring, menneskeoffer og t.o.m. seriemordere.
Før jeg ser på utviklingen, vil jeg vite hva slags folk som skapte musikken.
Gary Holt Gitar, Exodus Vi levde ut våre skrudde fantasier. Ting som er ulovlige i virkeligheten.
Jeg får stadig lyst til å kverke noen. Heldigvis misliker rettsvesenet slikt.
Kerry King Gitar, Slayer Jeg er en av de mest omgjengelige personene som fins.
Men ute i trafikken blir jeg en potensiell drapsmann.
Men jeg tar vare på raseriet og bruker det i Slayers tekster.
Bidro barndommen din til ditt behov for å lage raskere, mer intens musikk?
Det som hendte meg som barn, gir en vel bare lyst til å drepe sine foreldre.
Det som drev meg til å spille metal, -
Dave Mustaine, Megadeth - var rett og slett at jeg ville passe inn.
Dave Lombardo, Slayer Kallenavnet mitt er ADHD-Dave. Jeg er litt hyper.
Er jeg fortsatt hyperaktiv som 45-åring, må jeg ha vært helt sprø som 17-åring.
Kombinasjonen av hyperaktiviteten og at jeg likte punk, Dead Kennedys osv.
Det ga næring til det jeg allerede hadde i meg.
Keith Kahn-Harris, forfatter Det som definerer tidlig thrash, er en form for seriøsitet og alvor -
- inspirert av punkens innstilling snarere enn musikken.
Punken ble født av frustrasjon. Den vokste fram i en tid -
- da man i Vesten hadde mistet troen på framtiden.
Da thrash vokste fram, var Thatcher og Reagan statsledere.
Vi hadde et svært konservativt, meget restriktivt samfunn.
Deena Weinstein, professor Er man tenåring, og hankjønn, vil man ikke leve et sted der de styrer.
Menn følte at de måtte kjempe mot systemet for å holde på sin plass.
Slik aggresjon får en til å ønske å spille høyere og fortere.
Hvis du elsket punk, hvorfor begynte du å spille thrash og ikke punk?
Alex Skolnick, Testament For meg var det viktig å være musiker. Punken hadde ikke dyktige musikere.
Punken hadde gode låter, men som musiker ville jeg gjøre noe mer.
Thrash ga meg muligheten til å bruke musikerferdighetene mine -
- sammen med punkens innstilling.
Thrash metal krever kvikkhet og virtuositet.
Men thrashmusikerne fant ikke dette i punken.
Thrashens andre hovedinnflytelse kom fra England på sent 70-tall:
The New Wave of British Heavy Metal.
Hva var forlokkende ved ny, britisk heavy metal?
Lars Ulrich, Metallica Det var først og fremst en annerledes energi.
"NWOBHM" var hovedsakelig hardrock, metalens svar på punken.
En gjeng metaltyper tok punkens energi og innstilling -
- og gjorde riffene tyngre og mer intrikate.
Og den hadde en helt annen musikalsk tyngde.
Jeg begynte som musiker med "british invasion".
Gitarstilen min var stort sett formet rundt "NWOBHM".
Uten England kunne jeg ikke spilt en tone.
Scott Ian, Anthrax Det var en aggresjon og intensitet hos Priest, Maiden og Motörhead -
- som ikke hadde eksistert tidligere.
Sabbath, heavy metal-ens gudfedre, var svært inspirert av blues.
Priest fjernet all bluesen fra musikken.
Hvorfor brukte du påvirkningen til å lage noe nytt?
Visste jeg at vi gjorde noe nytt? Nei. Vi hang i frakkeskjøtene til kjemper -
- som Maiden og Priest, og vi lagde vår egen skrudde Bay Area-variant av det.
Deres legendariske låter ble til låter om å drepe folk og sånne ting.
Thrash var ikke bare en blanding av punk og "NWOBHM".
Skingrende vokal og ultrarask rytmegitar utgjorde en unik stil.
Det mest unike var nok den uforsonlige rytmen av doble basstrommer.
Hvor kom den fra, og hvorfor ble den viktig for thrashens sound?
Hvorfor er doble basstrommer viktig for sounden?
Paul Bostaph, Testament Det gir musikken spenning. Istedenfor ... Det er mer intenst.
Bassdunkingen sammen med gitarer er selve identiteten til thrash.
De doble basstrommene bryter monotonien i rytmen av bass- og skarptromme.
Doble basstrommer skaper variasjon og en rytmisk kompleksitet.
De skaper tempo. De gir musikken uforsonlighet og framdrift.
Hvor hørte du dobbelbass-stilen før du selv begynte med den?
Motörhead var første gang jeg hørte doble basstrommer brukt slik.
Jeg tror ikke andre dobbelbass-trommiser gjorde noe i samme tempo og stil.
Trommisen som presenterte meg for doble basstrommer, -
- var Phil Taylor i Motörhead. I 1979 ga "Overkill" meg bakoversveis.
Fortell hvordan du fant på å bruke doble basstrommer på "Overkill".
Jeg hadde fått nytt trommesett, og jeg øvde med to basstrommer.
Phil Taylor, Motörhead Eddie og Lemmy kom mens jeg holdt på. Begge to hadde stått utenfor, -
- og begge syntes det var jævlig bra.
Lemmy, Motörhead Eddie og jeg kom til øvingslokalet men hans øvde, og vi lagde "Overkill".
Motörhead skapte denne trangen til å spille fortere.
-Vi hjalp til, ja. -Hvorfor ville dere spille fort?
Det virket som en god idé der og da.
Vi spiller i 1600 km/t nå sammenlignet med da.
- Raskere med alderen, altså? - Virker sånn.
Vi vil komme oss av scenen og hvile litt. Tilbake til rullestolene.
Enkelte kaller Motörhead et thrash metal-band. Hvorfor det?
Jeg har ikke peiling. Jeg vet ikke.
Jeg har bare assosiert thrash med det far gjorde da han tok av beltet ... Smekk!
Aner ikke hvordan det ble en musikksjanger.
Jeg så bandene som spilte utrolig fort.
Vi så Metallica første gang da de varmet opp for oss i 1982, og jeg tenkte:
"Faen i helvete, hva er det for slags musikk?" De spilte så fort.
Mange anser Metallica som det første thrash-bandet.
Hvordan begynte de, og hvorfor slår sounden an hos så mange fans?
Folk forbinder som regel Bay Area med thrash, men det begynte ikke der.
I L.A. møter jeg Brian Slagel fra Metal Blade Records -
- for å finne ut hvordan han og Metallicas Lars Ulrich sparket i gang thrash.
For alle oss dreide det seg om metal døgnet rundt. Det var en kultur.
Brian Slagel, Metal Blade Records Jeg kunne ikke spille, men jeg kunne presentere musikken for andre.
I Los Angeles var det "FM-band". Det var ikke min greie.
Michael Schenker skulle spille på The Country Club der Slagel bodde.
Jeg gikk dit, og etter konserten så jeg en gutt med en Saxon-T-skjorte.
Ingen i L.A. kjente til Saxon. Jeg spurte gutten hvor T-skjorta kom fra.
"Jeg har flyttet hit fra Europa, og jeg er opptatt av dette."
Brian ville lage en samleplate med de tyngre, lokale L.A.-bandene.
Jeg og Hetfield dro til ham med vår elendige Vostex kassettspiller.
Han spydde ikke da han hørte vår dårlig innspilte versjon av "Hit The Lights".
"Hit The Lights" kom med på det første "Metal Massacre"-albumet.
Det var starten for Metallica.
"Hit The Lights" markerte begynnelsen på thrash metal.
Men tidlig på 80-tallet var L.A. kjent for en annen metal-stil:
Glam metal. Hvordan kom stilartene overens?
Man var enten i glam metal-kategorien eller i den tyngre kategorien.
Sistnevnte ble bare tyngre og tyngre.
Man hadde Metallica, Omen, Bitch, og så kom Slayer etter hvert.
Hår-metalbandene virket fremmede for oss.
Vi ville være Anti-Ratt. Anti-Poison.
Jeg har hørt at dere brukte litt sminke på et tidspunkt.
Det gjorde vi. Men i L.A. måtte man bruke en slags sminke.
Vi ville ikke være Alice Cooper, men antitesen til det som foregikk i L.A.
Slayer brukte sminke, men bare svart eyeliner.
Vi kopierte Ozzy fordi det virket ondt.
Men vi forsto snart at vi ikke trengte det.
Folkloren sier at det var fiendskap mellom hår- og thrash-leirene.
Det er ikke folklore. Det er sant. Hårbandene sto for glam.
Glam er som loppene på kamelens baller. Thrash er mer som en loppebombe.
Mötley Crüe, Ratt, Steeler ... De sto for alt det vi var imot.
De var kongene av The Sunset Strip.
Det var ikke enkelt å finne en vei inn i det opplegget.
Det var svært ensomt å være Metallica i L.A. i 1982.
Det vi gjorde, ble ikke godt mottatt.
Vi spilte i San Francisco med 3-4 ukers mellomrom.
Og ting skjedde. Vi fikk en tilhengerskare.
Vi pakket sakene våre, sluttet i jobben, -
- og vi bodde permanent i San Francisco fra februar 1983.
Reagerer fansen på samme måte overalt?
I San Francisco er det mye bedre. Mye bedre!
I L.A. er det bare ræva. L.A. suger. Én, to, tre ... L.A. suger!
Et metal-undergrunnsmiljø grodde fram i Bay Area.
Men først da Metallica kom i 1983, begynte thrash å eksplodere.
Vi skulle se Metallica på Keystone Berkeley.
Mark Osegueda & Rob Cavestany, Death Angel Vi kom inn og bare ... Maken til energi!
- Selv publikum skremte meg. - Det var turboladet musikk.
Det var mye tyngre enn punk og metal.
San Francisco likte musikken. Metallica merket aksepten fra sultne metalheads-
- som ikke var påvirket av det som hendte i L.A.
Da vi spilte med Slayer, brukte de sminke. Den måtte de droppe.
Våre fans sa nei. De liker Slayer, men ikke sminke på Exodus-konserter.
Det var som et annet univers. Her hadde man lidenskap.
Ungdommene var som oss, de gikk i skinn- og dongerijakker.
Vi passet umiddelbart inn, og vi følte oss så ... hjemme.
Det var som en liten hundeflokk: Forbidden, Exodus, Death Angel.
20 metalband, så det var som en flokk rabiate hunder.
Chuck Billy, Testament Vi gikk på samme fester og snakket om de samme tingene.
Ruthie's Inn ble et mekka, uansett om det ble spilt punk eller metal.
Stedet var fullt av metalheads og punkere.
Stedet ble en smeltedigel for sjangerne.
Bay Area får ikke anerkjennelse for at det var den første crossover-regionen.
På gamle Ruthie's-flygeblader ser man at metal- og punk-band spilte sammen.
Vi spilte en gang, og han kalte det et tverrkulturelt arrangement.
Det sto det på flygebladet. Det var oss og et punkband.
Det store med thrashens sammenblanding med punk og hardcore er -
- måten stemningen på metalkonserter endret seg på.
Med thrash oppdaget metal moshing. Og stage diving.
Brandon Geist, Revolver Magazine På metalkonserter var det tidligere mye headbanging. Man viste kanskje hornene.
Men på thrashkonsert ... Bruker man briller, legger man dem igjen hjemme.
Jeg har hørt på thrash siden tidlig 80-tall.
Det første demobåndet jeg fikk fra Bay Area, var Legacys første.
Jeg leste om dem i Metal Forces, i delen "Penbangers", -
- en brevvennspalte for headbangere. Jeg fikk demoen gjennom båndbytting.
I Internetts tidsalder forstår ikke folk dette med magasiner og fanziner -
- med annonser i. "Båndbytter som liker ..." Og man listet opp 3-4 band.
Man oppga adressen, og folk sendte bånd til en. Man sendte bånd til andre.
Man ba ikke om penger. Man forventet ingenting.
Man skrev et brev. Tenke seg til.
Man sendte med en kassett som var kopiert til det ugjenkjennelige.
Slik ble musikken spredd. Slik kunne man dele ting og oppdage nye band.
De bra tingene ble nevnt mange ganger i brevene -
- vi skrev til hverandre. Det er en tapt kunstart.
Vi distribuerte liveopptak før vi sendte rundt "Kill As One"-demoen.
Vi kom på scenen, folk ropte på Death Angel. De sang "Kill As One".
Det er sprøtt. De som delte bånd, skapte miljøet.
Det var et organisk, analogt internett.
Gjennom båndbytte vokste thrash metal-ens fanskare i USA og over hele verden.
Da Metallicas "No Life 'til Leather" nådde forstedene i New York, -
- fikk thrash metal sin første platekontrakt, med Megaforce.
Første gang vi hørte Metallica, var da en kar kom fra San Francisco.
Han hadde noen opptak fra en konsert han hadde vært på.
Jon & Marsha Zazula, Megaforce Records Straks vi hørte det, ble vi lamslått.
Det hadde baller og tæl. Jeg fikk helt bakoversveis. "I helsike!"
USA hadde ingen egen metal-bølge. Metallica ga oss en.
En ny, forbedret amerikansk sound.
Han hørte på båndet, løp til telefonen og ringte meg.
Vi fant kjapt tonen utrolig godt.
"Kom østover, så lager vi en plate sammen."
- Og dere startet Megaforce ... - Fordi ingen ville ha Metallica.
De store plateselskapene krympet seg og ante ikke hva de skulle gjøre med dem.
Jon og jeg hadde tro på plata. Vi var med på innspillingen.
Vi kjente den ut og inn og hadde tro på den.
Debutalbumet vårt er ute på Megaforce Records!
Det heter "Kill 'Em All".
Vi kverker gjerne alle dere i kveld. Hvem vil ha denne?
Mange thrashband ga ut plater på uavhengige selskaper.
Og miljøet spredde seg utover fra Bay Area.
I august 84 spilte Metallica, Anthrax og Raven på Roseland Ballroom i New York -
- og gjorde de større plateselskapene oppmerksom på thrash.
Det var utrolig å åpne med "Deathrider" og se 3000 ungdommer som headbanget.
De sang med til tekstene. Ufattelig. Det var et høydepunkt etter tre års arbeid -
- da vi øvde sju kvelder i uka og slet for at dette skulle skje.
Vi promoverte konserten. Det var 3500 mennesker der.
Folk fra alle plateselskapene var der, og de så band de aldri hadde hørt om, -
- spille for fanatiske fans. Publikum var ville.
Da James hang over monitorene og sa "Gjett hvem som er tilbake i byen!", -
- eksploderte stedet fullstendig.
Det var den største konserten noen av oss hadde spilt til da.
Og en svært vennlig fyr dukker opp backstage og smiler stort til oss.
Michael Alago, tidligere Elektra Records Jeg bare gikk forbi vaktene.
De visste at jeg likte musikken og jobbet for et stort plateselskap.
Og, velsigne ham, han ville at Metallica skulle skrive kontrakt med Elektra.
Å skrive kontrakt med et stort selskap var en drøm som gikk i oppfyllelse.
Raven fikk kontrakt med Atlantic, Metallica med Elektra.
Vi var fortsatt på Megaforce. Det tok noen måneder til før vi fikk kontrakt.
Men man kan si at alle tre skrev platekontrakt etter den konserten.
Plateselskapene oppdaget at det ble solgt masse plater. De ville være med.
Slayer begynte å bli store, og de store selskapene var ute etter dem.
Da Slayer skrev kontrakt med et stort selskap, -
- var det godt for dem å få tatt det neste steget.
Hvordan endret ting seg da dere gikk fra Metal Blade til Def Jam?
Vi fikk turnébuss. Vi hadde en skapbil før, og en turnébuss var luksus.
Vi bodde ikke lenger på hoteller man leide per time.
Det var ville tider. Vi spiste og drakk bedre, og vi likte det.
En av sjefene viser fram et speil fullt av kokain.
"Vi er framme, David." Han ser på meg. High five.
Så fikk vi champagne og en kartong med Nike-sko.
Ser man på bilder av oss, har vi på råtne jeans og flekkete T-skjorter, -
- men vi hadde splitter nye sko. Capitol ga oss splitter nye Nike-sko.
Midten av 80-tallet. Thrash blomstret, støttet av store selskaper.
Thrashband turnerte verden over og lagde sine mest innflytelsesrike plater.
Det kulminerte i det mange mener er tidenes thrashplate:
Slayers "Reign In Blood". Et album som revolusjonerte thrash metal-ens sound.
Å finne vår egen sound var nøkkelen til den plata.
Den plata inneholder magiske øyeblikk lik AD/DCs "Highway To Hell".
Det er noe ved albumet, det har et slags eget liv.
Vi trodde ikke man kunne lage plate uten romklang.
Andy og Rick Ruben plasserte hver eneste låt her, fra begynnelse til slutt.
Ikke noe unødvendig. "Her er den. Du vil enten like eller avsky den."
Vi skrev gode nok låter til at folk likte plata.
Andy Wallace, produsent Plata var ganske rett fram. Mange av metal-platene jeg hadde hørt, -
- var litt puslete i bassområdet. Basstrommene låt ...
Jeg mente at det kunne låte barskere og tyngre.
Lytteren skulle være som en boksesekk og oppleve ...
John Strednansky, skribent Musikken begynte å tjene penger til band og plateselskap.
Metallica og Slayer tjente fort penger, så plateselskapene ville ha thrashband.
Selv Death Angel fikk kontrakt.
- Hvordan forandret ting seg? - Vi fikk et mye større budsjett.
Og vi kunne lage et velprodusert album, vi fikk bedre råd.
Vi spilte det inn i L.A. Vi bodde i en møblert leilighet hele tida.
Vi konsentrerte oss om prosjektet.
Store plateselskaper brukte mye penger på innspilling, video, promovering ...
Det vokser hele tida. Man må selge mer, turnere mer, turneene blir større ...
Det er en stor, voksende maskin. Metal sto ganske sterkt.
Plutselig lager mange band virkelig bra musikk på et svært høyt nivå.
Jeg fikk en demo fra Voi Vod. Utrolig. Jeg fikk en fra Sacrifice.
Jeg hørte Sodom og Hellhammer. De var fantastiske.
Kvalitetsband dukker fram over hele verden, -
- og man ser at dette ikke bare er noe vi holder på med. Det er overalt.
Thrash var metals raskest voksende sjanger.
Thrash solgte til gull og platina. Videoer ble hele tiden vist på MTV.
Fansene var en internasjonal underkultur.
Den ga eldre metal konkurranse.
- Skal dere se Ozzy eller Metallica? - Metallica! De er bedre enn Ozzy.
De blåser Ozzy av scenen.
De er nye, de er heavy. Det er definitivt thrash.
Da jeg var tenåring, var "Clash of the Titans" et høydepunkt -
- med Anthrax, Megadeth og Slayer på samme scene.
Turneen innvarslet også en endring i heavymusikken i USA.
De kommende grungesuperstjernene Alice In Chains varmet opp.
Det ironiske er at Alice In Chains varmet opp -
- og ble det neste store. Større enn thrash vil bli.
Jeg så ikke at grunge ville snu opp ned på livet.
"Clash of the Titans"-turneen var både thrashens høydepunkt og nedtur.
Det var så stort det kunne bli. Vi tre sammen solgte ut arenaer.
Hvor går vi videre etter det?
Hva gjør man når man har skapt rask og intrikat musikk som også er tett?
Hva er neste steg? Jeg tror at "Clash of the Titans" -
- viste sjangeren på sitt kommersielt mest populære.
Men den gikk tom for ideer.
90-tallet var vanskelig for thrash metal. Hovedsakelig fordi den var utspilt.
Man kan ikke lage den samme plata i det uendelige.
- Har du følt deg hemmet av merkelappen? - Ja, jeg mener den ...
Den passer oss som et par trange sko.
Det ville vært mye kulere bare å bli kalt Megadeth. Ferdig med det.
Det er thrash, men det er også mye mer.
Vi følte at det ikke var mer å gjøre. Vi var redde for å gjenta oss selv.
Vi så at de andre metal-bandene hadde et status quo-element, en ensformighet, -
- som vi følte ikke var noe for oss.
På 90-tallet forandret thrashband sounden. Metallicas "Black Album" -
- er bandets mest tilgjengelige og en stor suksess som solgte 22 mill.
"Enter Sandman" ... Jeg fikk hakeslepp og sa: "Thrash har nå" -
- "en tidløs, klassisk plate som kan konkurrere med alt annet klassisk."
Alle som sier at "Black Album" ikke er bra, er rusa.
De lagde en plate som låt like stort som ethvert popalbum.
Første gang jeg hørte "Enter Sandman", fikk jeg bakoversveis. Alt var der.
Hvorfor følte jeg meg sviktet?
Fordi du ble sviktet.
Du så hva de gjorde. De satset på gull, og de klarte det.
Det du oppfattet som metal, fantes ikke i sounden.
De fikk et nytt publikum som ikke hadde peiling på metal.
"Svik" er et svært sterkt ord.
Jeg kan forstå at folk kan ha følt:
"'Enter Sandman', 'Nothing Else Matters' ... Hva hendte?"
Men det var noe vi måtte gjøre.
Hadde vi laget "Justice For All 2", ville det vært å selge seg.
Ærlig talt så ... Jeg bør ikke si det. Søren heller.
Jeg kastet den ned trappa. Hva i helvete er dette?
Jeg følte at thrash og thrash metal var borte.
Jeg følte at de hadde tilpasset seg MTVs måte å selge musikk på.
-Hvilke thrashregler brøt de? -Ballader.
Ballader er ikke lov.
De kan like gjerne ha med tangenter og fiolin. Man spiller ikke ballader.
Jeg ble med en kamerat på danseklubb. Ikke spør hvorfor.
Bob Nalbandian, journalist Og jeg fikk helt hetta. "De spiller Metallica!"
"Hva er det som skjer? Dette stemmer ikke!"
Da "Black Album" kom og solgte 5 basillioner eksemplarer, -
- forsøkte plateselskapene å forme de andre metalbandene som Metallica.
Mange av oss forsøkte å følge Metallica-veiskillet.
"Gjør vi mer sånn, vinner vi kanskje det publikumet," -
- "og så følger kanskje karrieren samme bane."
Slayer var tro mot det de gjorde, og det fungerte.
Plateselskapene foreslo ting vi burde gjøre.
Passet det ikke alle gutta i bandet, gjorde vi det ikke.
Vi er som vi er. Slik spiller vi, slike låter liker vi å lage.
Sier dere at vi skal gjøre det annerledes, sier vi "drit og dra".
Dette med å selge seg og å være tro mot ... Alt det der.
Det var mange motsigelser der. Jeg mener at mange solgte seg ved å være som før.
De solgte seg ved å gi fansen det de ville ha.
Lars nevnte noe for mange år siden, og han siktet til oss, -
- om å male seg inn i et hjørne. Derfor ble Metallica et rockeband en stund.
Men sitter jeg i hjørnet, så liker jeg det. Det er et kult hjørne.
Slayer beholdt thrashstilen gjennom hele 90-tallet.
Mange thrashband endret sound, de ga etter for press fra plateselskapene.
Første plate blir som regel bra når de får lage hva de vil.
Etter det får man høre at man trenger en hit. "Dere og videoen må se slik ut."
På "Force of Habit", albumet jeg liker minst, -
- prøvde vi å skrive slik plateselskapet ønsket. Jeg skrev ikke for meg selv.
Låtene vi syntes var kule, ble avvist. "Nei. Vi lager video til en ballade."
"Hva?" tenkte jeg. Pengefolkene fortalte oss hvilket produkt de ville selge, -
- hvordan vi skal skrive låter, hvordan vi skal se ut.
Noen gale beslutninger ble tatt. Vi var ikke helt der vi skulle være.
Gode musikere skaper ikke et suksessrikt band. Gode beslutninger gjør det.
Band mistet kontrakten sin og ble oppløst. Vi trodde vi ville miste vår.
Så det var en dyster tid for oss. Noe tok slutt.
Dette ble en jobb jeg ikke likte, og jeg ville ikke ha den lenger.
Så jeg ble hjemme, ble med i foreldreutvalget.
Skremte vettet av de andre foreldrene på møtene.
Hvis jeg skulle gjort det om igjen, ville jeg skrevet låter om å drepe folk.
Midt på 90-tallet hadde mange thrashband gitt seg, og sjangeren hadde stagnert.
Dette førte til flere undersjangrer som var mer ekstreme enn thrash.
Som death metal, grindcore og black metal.
Stilarter helt uten melodi, med blast beat-tromming og guttural sang.
Men da man trodde thrash metal var død, dukket den opp igjen et uventet sted.
GÖTEBORG I SVERIGE
Da vi fikk begynt å gi ut ting, -
Tomas Lindberg, At The Gates - var thrashen utdøende på en måte. Den stagnerte.
Noe var tapt. Vi fant det ikke igjen lenger.
Iveren som kjennetegnet tidlig thrash, var borte.
Vi brukte alt det vi likte. "Reign In Blood", "Master Of Puppets".
Vi ville finne ut hva som gjorde de klassiske platene store.
Prøve å gjøre det til noe eget, men i den hensikt å sette spor etter oss.
Hvilke elementer lånte Göteborg-sounden fra thrash?
Den lånte thrashens tempo.
Og den trekker seg unna death metals fullstendige mangel på melodi.
Göteborgs thrashmelodiske death metal -
- er en nytolkning av en tidligere metal-epoke -
- da thrash hadde en forbindelse til mainstream heavy metal.
Hvor viktig er det med metal som er heavy og ekstrem, men samtidig melodisk?
Björn Gelotte, In Flames Det er noe svensker alltid har likt.
Popmusikk er veldig melodisk, og en viktig del av musikken vår.
Innlemmer man det i følelsen man får når man hører en bra Slayer-låt ...
Jeg liker virkelig det aggressive. Man bør kunne blande det med melodier.
Man kan ikke bare være rytmebasert. Man må ha melodier også.
"Göteborg-bølgen" innlemmet mye av innflytelsen fra death metal.
Vi brukte det underliggende temaet i thrash -
- om at ikke bare er vi det tyngste, råeste bandet. Vi kan spille også.
Ikke bare svenske band satte thrash på kartet igjen.
Tidlig på 2000-tallet ble Lamb of God fra Virginia -
- en stor kraft innen ekstremmusikk og ga ny styrke til thrash i USA.
Få fart på dansegolvet!
Chris Adler, Lamb of God Vi var store thrashfans. Det var det vi vokste opp med.
Vi var hvit forstadsungdom og følte at vi tok del i noe.
Istedenfor å spille fotball eller sjakk følte vi oss hjemme innen thrash.
Vi etterlignet band som Megadeth og Slayer.
Vi kom lenge etter den opprinnelige thrashbevegelsen.
Vi fornyet sjangeren og fant igjen ting man knapt hadde lyttet til på 20 år.
Var det godt å høre band som Lamb of God lage musikk med slik intensitet?
Hadde ikke hørt noe så bra på lenge. Jeg fikk ny tenning.
Vi fikk en ny oppvåkning. Jeg hadde sovet i tolv år.
Jeg ville tilbake til utgangspunktet.
Lamb of God spurte om jeg ville spille på albumet "Ashes of the Wake".
Det kunne bli interessant.
Han kom til studioet og så seg rundt.
Han ventet seg folk i kjeledress og sminke. Han sa: "Dere ser ut som oss."
Han gledet seg til å være med på det.
Det var spennende å vite at noen hadde hørt på oss hele den tida.
Det er godt når folk man respekterer som musikere, -
- sier at man har vært med på å forme dem musikalsk. Det virker meningsfylt.
- Hvor er Exodus i dag? - Vi har det bra.
Bandet er sultent og sunt. Stoffritt. Vi er motiverte, og vi vil bevise noe.
Vi var blant de første som gjorde dette, og vi er i dag de beste.
Hvorfor er thrash fortsatt levedyktig i dag?
Det gir utløp å spille og høre på thrash.
Og så lenge det kommer nye generasjoner som gjør opprør, -
- vil sjangeren alltid ha gyldighet.
Musikken kommer først. Og så tekstene.
Følger man med, får man noe ut av det. Bryr man seg ikke, har man jo bra musikk.
Sirkelen er sluttet. Opprør.
Så lenge ungdom er sint, forvirret og rådvill, og det varer nok evig, -
- blir noen tiltrukket av musikk som gir følelsen av at sinne er greit.
Man kan takle sinnet og gi uttrykk for det samtidig. I så måte er thrash tidløs.
Thrash og kjernen i metal overlever fordi når man ikke er del av noe moteriktig, -
- har man mulighet til å bli værende mens andre moteriktige ting visner.
Den siste som står, vinner.